TREI CULORI: ALBASTRU
Haide, Anne...
Urcă...
Puteți să vorbiți?
În timpul.... Erați conștientă?
Îmi pare rău că trebuie să vă spun...
Știți...
Soțul dumneavoastră...
și-a pierdut viața în accident.
Nu ați fost conștientă tot timpul.
Anne...?
Da... Și fiica dumneavoastră.
E cineva acolo? Cine a făcut asta?
Domnul Leroy?
Vă rog să chemați paza. Cineva a spart un geam la primul etaj.
Am să mă uit prin grădină.
Nu pot să fac asta. Nu sunt în stare...
Eu am spart geamul.
Îmi pare rău...
O să-l înlocuim.
- Îmi pare rău. - Nu-i nimic.
- Azi e? - În după amiaza asta. La 17.00.
Vă pot ajuta cu ceva?
Ne-am reunit astăzi aici să omagiem memoria unui om
și a unui compozitor pe care lumea întreagă
l-a recunoscut ca fiind unul dintre cei mai mari.
Nimeni... nu-i poate accepta dispariția...
Deplângem de asemenea dispariția fiicei sale în vârstă de 5 ani
care îl va însoți pe acest ultim drum.
Patrice...
Milioane de oameni, bărbați și femei
au așteptat muzica pe care ai compus-o
pentru unificarea Europei,
pe care sperăm cu toții că o vom sărbători în curând...
Bună ziua.
Bună ziua...
- Știu că nu vreți să mă vedeți... - Da.
- Pot să intru? - Nu.
Julie...
- N-am venit pentru un interviu. - Atunci pentru ce?
Vreau să scriu un articol... despre soțul dumneavoastră.
- Dar trebuie să aflu ceva. - Ce?
În legătură cu concertul pentru unificarea Europei.
- Nu există. - V-ați schimbat...
- Înainte nu erați atât de dezagreabilă. - N-ați aflat?
Am avut un accident, mi-am pierdut fiica și soțul.
Julie! E adevărat că dumneavoastră scriați muzica soțului dumneavoastră?
Bună ziua, doamnă...
Bună ziua.
Bernard!
Bună ziua, doamnă.
- Ai făcut ce te-am rugat? - Da.
- Ai eliberat camera albastră? - Complet.
Doamnă...
Toți cei de aici suntem foarte îndurerați.
Marie...
Marie?
De ce plângi?
Pentru că dumneavoastră nu plângeți.
Mă tot gândesc la ei...
Îmi amintesc totul.
Cum aș putea uita?
Nu trebuie să afle nimeni. Niciodată.
Mai întâi îi veți plăti mamei mele șederea în azil cât va trăi.
Veți avea grijă de Marie
și de grădinar.
Veți vinde toate proprietățile
și veți depune toți banii într-un singur cont.
- 27-0641-196? - Da.
Aș putea să vă întreb... de ce?
Nu.
Vă rog să mă scuzați.
- Și dumneavoastră ce vă rămâne? - Contul personal.
Încă n-am început.
- Am pus-o de o parte... - Când am plecat?
Da.
Aici e!
- M-am gândit să aștept să vă decideți. - Ați făcut bine.
Sunt multe corecturi.
Nu mai multe decât de obicei.
E foarte frumos.
Îmi place mult corul ăsta.
Da...
- Alo? - Sunt Julie.
Mă iubiți?
- Da. - De mult?
De când am început să lucrez cu Patrice.
Vă gândiți la mine? Vă lipsesc?
Da.
Veniți aici, dacă doriți.
- Acum? - Da. Acum, chiar acum.
Sunteți sigură?
Da.
Olivier?
- Am alunecat și am căzut... - Dezbrăcați-o!
Și restul...
Au luat totul.
A rămas doar salteaua.
E foarte bine că ați făcut asta pentru mine.
Vedeți, sunt o femeie ca oricare alta.
Transpir, tușesc...
Am carii.
N-o să vă lipsesc... Să fiți sigur de asta.
Nu uitați să închideți ușa când plecați.
Julie!
Țin mult să nu fie copii în clădire.
Să vă întreb ceva. S-ar putea să mă ajute să vă dau un sfat.
- Ce ocupație aveți? - Niciuna.
- Vreau să spun, ce faceți în viață? - Nimic.
- Absolut nimic? - Absolut nimic.
Cred că am apartamentul pe care-l căutați.
Dar va trebui să mai așteptați, e în șantier, încă. O să mai dureze ceva.
Nu se poate locui acolo așa cum e?
Ba da... Mai este de zugrăvit și de întins mocheta.
- Pot să-l văd acum? E posibil? - Da.
- Cum vă numiți? - Julie de Courcy, cu Y.
Scuzați-mă, Julie Vignons. Îmi iau numele de domnișoară.
- O cafea și o înghețată? - Ca de obicei.
E cineva acolo?
Îmi cer scuze pentru zgomot. Aproape am terminat.
N-am auzit nimic.
Îmi permiteți?
Se pare că ați rămas pe din afară săptămâna trecută.
Da, soțul dumneavoastră mi-a dat o pătură. Mi-am petrecut noaptea pe scări.
Aș dori să-mi semnați asta...
- Ce este? - Toți au semnat deja.
Nu dorim femei de moravuri ușoare în clădire.
Tânăra de jos...
Regret, nu vreau să mă implic.
E o târfă.
Pe mine nu mă privește.
Sunteți în plină formă.
Fizic vorbind, totul e bine.
Aveți un moral foarte bun.
- Da? - Bună ziua, sunt Antoine.
A, da... E pentru dumneavoastră.
- Alo? - Bună ziua. Mă numesc Antoine.
- Nu mă cunoașteți... - Nu, nu vă cunosc. Scuzați-mă...
Cine e?
E un băiat care vă caută de mult. I-am spus că poate să vă sune.
E-n ordine... Alo?
- Trebuie să ne întâlnim. E important. - Nimic nu e important.
- În legătură cu un obiect... - Ce obiect?
Un lănțișor. Un lănțișor cu o cruce.
Uitasem de el.
L-am găsit la câțiva metri de mașină.
N-am putut să-l păstrez. Ar fi ca și cum l-aș fura.
Dacă vreți să mă întrebați ceva...
- Am ajuns la mașină imediat după... - Nu!
Scuzați-mă...
V-am căutat pentru lănțișor, dar...
Și pentru că am vrut să vă întreb ceva.
Da?
Când am deschis ușa...
soțul dumneavoastră mai era în viață...
A spus...
Nu înțeleg...
A spus:
Încearcă să mai tușești acum!
Era o glumă pe care a spus-o soțul meu.
E vorba de o femeie care tușește întruna, fără să se poată opri. Se duce la doctor.
El o consultă și îi dă o pastilă. Ea o înghite.
Apoi femeia întreabă: Ce era?
Doctorul spune: Cel mai puternic laxativ.
Un laxativ pentru tuse?
Doctorul răspunde: Da. Încearcă să mai tușești acum!
Ne-a făcut să râdem...
În momentul următor s-a produs accidentul.
Soțului meu îi plăcea să spună poanta cu orice ocazie.
Vi-l înapoiez.
E al dumneavoastră.
Sunteți bolnav?
Vă simțiți bine?
- Trebuie să faceți tot timpul ceva. - Ce-ați spus?
Mulțumesc.
- Pentru ce? - Rămân.
Ca să mă dea afară, era nevoie de semnăturile tuturor locatarilor.
Deci rămân...
E drăguț aici.
Când eram mică, aveam o lampă exact ca asta.
Mă așezam sub ea și îmi întindeam mâna.
Îmi venea să sar și s-o ating.
E o întâmplare veche, uitasem de ea.
Unde ai găsit-o?
Nu, n-am găsit-o...
E o amintire?
Locuiești singură?
Da...
Eu n-aș putea să-mi petrec noaptea singură.
Probabil ți s-a întâmplat ceva.
Nu ești genul care să fie înșelată... sau părăsită.
Iartă-mă, vorbesc prea mult.
Bietul om.
- Cine? - Ieri noapte când m-am întors, dormea.
A plecat și și-a uitat flautul.
Julie?
O cafea pentru mine...
V-am căutat.
- Și... - Și v-am găsit.
- Nimeni nu știe unde locuiesc. - Nimeni...
Mi-a luat câteva luni. Apoi totul a fost foarte simplu. O întâmplare...
Fiica menajerei mele v-a văzut în cartier.
De trei zile vin aici.
- Mă spionați? - Nu...
Mi-ați lipsit...
Ați fugit?
De mine ați fugit?
Recunoașteți ce cântă?
- Pare... - Da.
V-am văzut.
Îmi este de ajuns, pentru moment.
Am să încerc...
De unde știți această melodie?
Inventez tot felul de lucruri. Îmi place să cânt.
Vin imediat.
- Nu sunteți mulțumită de apartament? - Dimpotrivă, îmi doresc încă unul la fel.
Se poate aranja, dar va dura ceva timp.
- Cât? - Cam trei luni.
V-ați tăiat...
M-a zgâriat pisica.
Mamă?
Marie-France...
Sunt eu...
- Julie. - A, Julie...
Vino lângă mine...
Mi s-a spus că ai murit.
Arăți bine.
Tânără... Foarte tânără.
Întotdeauna ai arătat mai tânără, acum pari de 30 de ani.
- Când eram micuțe... - Nu sunt sora ta, mamă, sunt fiica ta.
- Am 33 de ani. - Știu, știu...
Am glumit.
Eu o duc foarte bine. Am de toate aici, am televizorul...
Văd toată lumea...
- Te uiți și tu? - Nu.
Povestește-mi ceva despre soțul tău, despre casa ta...
Despre copiii tăi...
Sau despre tine...
Mamă...
Soțul și fiica mea au murit.
Nu mai am casă.
Da, mi s-a spus...
Cum știi și tu... eram fericită.
Iubeam și eram iubită.
Mamă, mă asculți?
Te ascult, Marie-France.
Acum nu mai vreau să fac nimic.
Nimic.
Nu-mi mai doresc proprietăți, prieteni, dragoste, legături sufletești...
Toate sunt niște capcane.
Ai bani, copila mea? Din ce trăiești?
- Da, am suficienți. - E important. Nu poți renunța la tot.
- Mamă? - Da...
Îmi era teamă de șoareci când eram mică?
Nu-ți era teamă.
Julie se temea.
Acum mi-e teamă.
Mulțumesc, domnule.
- Ia te uite... Mă bucur să vă văd, intrați! - Aș vrea să vă cer un serviciu.
- Soția mea nu-i acasă. Vă rog, intrați... - Puteți să-mi împrumutați pisica?
- Pardon? - Pisica dumneavoastră.
Doar pentru câteva zile.
Nu-i castrată. Poate fi agresivă.
Nu cred că vă place.
- Ce faci aici? - Eram în autobuz.
Te-am văzut alergând ca o nebună.
Plângi?
Nu, e apă.
- Nu porți chiloți? - Niciodată.
Am împrumutat pisica vecinului ca să omor niște șoareci.
Au făcut pui.
E normal, Julie. Ți-e frică să te întorci acolo?
Dă-mi cheia, mă duc să curăț.
Te aștept la mine.
Sunt Lucille. Julie, vreau să-ți cer ceva.
- Ia un taxi. Plătesc eu. - Acum? E în toiul nopții...
E doar 23.30. Ai nevoie de 25 de minute ca să ajungi. E important.
- Nu... nu pot. - Te implor. Nu te-am rugat niciodată nimic.
Te rog, vino!
- Unde? - Cita de Midi nr. 3. Lângă Pigalle.
Prima ușă pe stânga. E un interfon. Suni și spui că mă cauți pe mine.
Vii?
- Da? - O caut pe Lucille.
Da, bine.
Ai venit...
Da.
Îmi cer iertare.
Iartă-mă...
- Te-ai supărat? - Nu.
Lucille... Intrăm în 5 minute. Pregătește-mă!
După ce m-am schimbat, am venit aici să beau ceva.
M-am uitat prin sală, la întâmplare.
În mijloc... în primul rând...
l-am văzut pe tatăl meu.
Părea obosit...
Și puțin somnolent.
Dar se holba la fundul unei fete.
I-am cerut idiotului de la intrare să-l dea afară, dar n-a vrut.
Mi-a spus că dacă a plătit, are dreptul să privească. Îți dai seama?
Nu știam la cine să apelez.
Eram disperată. Nu știam cu cine să vorbesc...
- De aceea te-am sunat. - Și tatăl tău?
Acum zece minute...
s-a uitat la ceas și a plecat.
La 23.45 e ultimul tren spre Montpellier.
Lucille... De ce faci asta?
Pentru că îmi place.
De fapt, cred că tuturor le place.
- Julie... Mi-ai salvat viața. - N-am făcut nimic.
- Ba da, te-am rugat să vii și ai venit. - Nu.
Julie...
Tu ești acolo?
Lucille! Urmăm noi.
Eu sunt...
Consiliul Europei v-a propus să finalizați compoziția lui Patrice De Courcy.
Am acceptat. Am început să lucrez la partitură.
Încerc să-l înțeleg pe Patrice. Nu e simplu.
Puteți să ne spuneți câteva cuvinte despre aceste partituri
care au fost prezentate în premieră?
Este prima parte a concertului pa care l-a compus Patrice
la cererea Consiliului Europei.
Concertul va fi cântat o singură dată
de 12 orchestre simfonice în 12 orașe ale Uniunii Europene.
Patrice a fost un om complicat, greu de înțeles.
Nimeni nu-l înțelegea, cu excepția soției lui, Julie.
Am încercat s-o aduc în această emisiune,
dar a refuzat.
Înțeleg că aceste documente sunt din arhiva dumneavoastră.
Nu, nu sunt din arhive. Cine ar fi putut prevedea?
Sunt fotografii și documente găsite în biroul lui de la Conservator.
Soția sa nu le-a dorit.
Nu sunt sigur că ar trebui să le arăt.
A fost un om mare.
Cu siguranță, unul din cei mai proeminenți compozitori ai vremii.
Cred că... oamenii ca el aparțin umanității.
Vin în cinci minute.
Oare unde am pus-o?
O carte de vizită verde.
V-ați uitat la televizor astăzi?
Nu, deloc.
Uite-o!
Numărul ei de acasă și de la serviciu.
De ce aveți nevoie de numărul ei?
Azi la televizor,
a arătat partiturile pe care eu le-am luat de la dumneavoastră.
Da...
După accident, când nu se știa nimic sigur, am făcut o copie.
Când ați venit să luați partiturile, am știut că le veți distruge.
Am păstrat copia și am trimis-o la Strasbourg.
De ce-ați făcut asta?
Muzica aceea e atât de frumoasă! Nu poți distruge astfel de lucruri.
Olivier! Olivier!
Iertați-mă.
Nu-i nimic.
- Am aflat că terminați concertul lui Patrice. - M-am gândit că aș putea încerca.
Nu puteți face asta, nu aveți dreptul.
N-ar fi același lucru, înțelegeți?
Am acceptat să încerc, doar. Nu știu dacă-l voi putea termina.
Să vă spun de ce.
E o modalitate... Așa mi-am spus...
Ca să vă fac să plângeți, să vă fac să fugiți.
E singura cale de a vă face să spuneți: Vreau sau Nu vreau.
Eu... Nu-i drept!
Nu mi-ați dat de ales.
Nu... Nu aveați dreptul.
Vreți să vedeți ce-am făcut?
Nu sunt sigur că am înțeles.
Dacă aș putea să vă cânt...
Știți cumva ce cântă corul în acest concert?
- Nu. - Credeam că Patrice v-a spus.
- Nu... - În greaca veche ritmul e altfel, desigur.
Cine era fata aia?
Care fată?
Din fotografiile prezentate în emisiune. Cea care era cu Patrice.
Nu știați?
Spuneți-mi doar atât, era prietena lui?
Da.
De când?
De câțiva ani.
- Unde locuiește? - Lângă Montparnasse.
Se întâlneau des la Palatul Justiției. E avocat.
Sau lucrează pentru un avocat.
Ce vreți să faceți?
S-o cunosc...
Scuzați-mă...
Unde e egalitatea?
Din cauză că nu vorbesc franceza, curtea nu-mi va asculta argumentele?
- Scuzați-mă... - Da?
Da?
Ați fost amanta soțului meu?
Da.
N-am știut. Tocmai am aflat.
Păcat...
Acum îl veți detesta, și pe mine de asemenea.
Nu știu...
Cu siguranță.
E copilul lui?
Da.
Dar el nu știa încă.
Am aflat după accident.
Nu mi-am dorit niciodată un copil, dar s-a întâmplat.
Iar acum vreau să-l păstrez.
Aveți o țigară?
N-ar trebui...
Vreți să știți când și unde s-a culcat cu mine? Cum s-a întâmplat...?
Nu.
- Vreți să știți dacă mă iubea... - Da, asta voiam să vă întreb.
Dar acum știu că vă iubea.
Da.
Mă iubea.
Julie...
O să mă detestați?
Intrați...
S-a întâmplat ceva?
V-ați întâlnit cu ea?
Cândva ați venit să-mi dați dosarul cu hârtiile lui Patrice.
- Nu le voiați. - Nu le-am vrut, dar dacă le-aș fi luat...
- Fotografiile erau în dosar? - Da.
Dacă le-aș fi luat, aș fi aflat.
Iar dacă le-aș fi ars, n-aș fi aflat niciodată.
Așa e.
Poate că e mai bine așa.
Îmi arătați ce-ați compus?
- Acestea sunt viorile? - Alto.
Și acum...
Așteptați, așteptați... Mai ușor, fără percuții.
Scoatem trompetele.
Piano. Piano...
- În locul pianului... - Un flaut?
Un flaut... Reluăm de aici.
Asta e tot, deocamdată.
Și finalul?
Nu știu...
Era o hârtie...
E contrapunctul care revine în final.
Mi-a spus că e un memento.
Încercați să vedeți dacă puteți să-l introduceți.
- Van den Budenmayer? - Da.
Dorea să-l evoce în finalul concertului. Știți cât de mult îi plăcea.
Scuzați-mă, mai țineți legătura cu avocatul nostru?
Ocazional.
- Știți cumva dacă a vândut casa? - Nu știu.
Dar mă îndoiesc. Ar fi telefonat.
- Spuneți-i să n-o vândă. - Bine...
O să vă descurcați cu toate astea? O să-mi arătați?
Am să vă arăt.
- Era o saltea înăuntru. - Da?
Nu mai este. Domnul Olivier a cumpărat-o.
- M-am gândit că nu vă mai trebuie. - Nu-i nimic.
Bună ziua.
Bună ziua...
Ați mai fost aici?
Nu... Niciodată.
Sus sunt dormitoarele și biroul. Am să vi le arăt într-o clipă.
Aici... e bucătăria. Întotdeauna a fost așa.
O să fie băiat sau fată?
Băiat.
Știți și cum o să-l cheme?
Da.
M-am gândit...
că ar trebui să aibă numele și casa lui.
Aici.
- Mai aveți nevoie de mine? - Nu, poți să pleci. Mulțumesc.
- Am știut. - Ce?
Patrice mi-a vorbit mult despre dumneavoastră.
Serios?
- De exemplu? - Că sunteți bună...
Că sunteți bună și generoasă.
Că așa vă doriți să fiți.
Și că oamenii se pot baza pe dumneavoastră.
Chiar și eu.
Iertați-mă...
Flaut solo
- Da? - Eu sunt. Am terminat.
Veniți s-o luați mâine. Sau acum, dacă nu v-ați culcat.
Nu, nu m-am culcat. Dar n-am iau această partitură.
Poftim?
N-am s-o iau.
M-am gândit toată săptămâna. Muzica asta...
ar putea fi a mea. Puțin cam greoaie și stângace, poate...
dar muzica mea.
Sau a dumneavoastră, dar atunci toată lumea va trebui să afle.
Mai sunteți acolo?
Da, sunt aici...
Aveți dreptate.
- Alo? - Tot eu sunt.
Voiam să vă întreb...
- Chiar ați dormit pe saltea, sau...? - Da.
- Nu mi-ați spus niciodată. - Nu, nu v-am spus.
Încă mă mai iubiți?
Vă iubesc.
- Sunteți singur? - Bineînțeles că sunt singur.
Vin...